Demult, când eram încă tânăr, tatăl meu mi-a spus...
"Norman, ție iți place să scrii povești."
Și eu am spus, "Da, îmi place."
Atunci el a spus, "Într-o zi, când vei fi pregătit...
vei putea să spui povestea familiei noastre.
Doar atunci vei putea ințelege ce s-a întâmplat și de ce."
În familia noastră, nu exista o linie stabilită între religie și pescuitul la musca.
Noi locuiam la întâlnirea a unor râuri pline cu păstrăvi în Missoula, Montana...
unde Indienii încă apăreau din mijlocul sălbăticiei...
să colinde cabareturile și bordelurile Străzii Principale.
Tatăl meu era un preot Prezbiterian...
și un pescar la musca.
Și deși este adevărat că o zi pe săptămână era dedicat în întregime religiei...
chiar și atunci ne spunea că discipolii lui Christos erau pescari.
Și noi deduceam din asta, adică eu și fratele meu mai mic Paul...
că toți pescarii pricepuți de pe Marea Galileei erau pescari la musca...
și că John, favoritul, erau un pescar la musca de uscat.
Cei săraci fără credință în Christos sunt dintre noi toți cei mai mizerabili.
Dar cei săraci cu credință în Christos...
sunt prințesele și regii pământului.
Dupamiaza, ne plimbam cu el...
cât timp se odihnea între slujbe.
Aproape întotdeauna alegea o cale pe marginea râului Big Blackfoot...
pe care noi îl consideram râul familiei.
Și acolo își trăgea sufletul și își agita imaginația.
Cu mult timp în urmă ploaia a căzut pe noroi și sa format piatra.
Cu un milion de ani în urmă.
Dar chiar înainte de asta, sub pietre...
sunt cuvintele lui Dumnezeu.
Asculta-ți.
Și dacă Paul și am asculta foarte atent toată viața noastră...
am putea auzi acele cuvinte.
Chiar și așa, Paul și eu am primit la fel de multe ore de instructie în pescuit la musca...
cum am primit în toate chestiunile spirituale.
Ca Prezbiterian, tatăl meu credea...
că omul, prin natura sa, era foarte murdar...
și că doar ascultând poeziile Domnului...
iși putea recâștiga puterea și frumusețea.
Pentru el, toate lucrurile bune, cum ar fi păstrăvul și mântuirea, se acordau prin îndurare.
Și îndurarea vine prin artă, iar arta nu vine ușor.
Norman.
Și astfel fratele meu și cu mine am învățat să aruncăm momeala în stil Prezbiterian:
la un metronom.
Începea fiecare sesiune cu aceași instrucțiune:
Aruncarea momelii e o artă executată pe o poezie de patru versuri...
între orele 10:00 și 2:00.
Dacă ar fi fost cum ar fi vrut el, nimeni din cei care nu știau să prindă pește...
nu i-ar fi fost permis să dezonoreze un pește, prinzându-l.
La fel a fost și cu educația mea.
În fiecare zi a săptămânii, în timp ce tatăl meu lucra pentru ceremonia de Duminică...
eu mergeam la școala Reverendului Maclean.
El nu învăța altceva decât scris și citit. Și fiind un Scot...
credea că arta scrisului stătea în chibzuință.
În jumătate de timp.
Și în timp ce prietenii mei își petreceau zilele la Școala Elementară Missoula...
Eu stăteam acasă și învațam să scriu în limba Americană.
Încă odată, în jumătate de timp.
Bine. Acum, arunc-o.
Norman! Norman!
Așteaptă-l pe fratele tău!
Totuși era o scăpare în sistemul tatălui meu.
În fiecare dupamiază scăpam...
nestingherit de nimeni, până la ora mesei...
să învăț singur partea naturală a ordinii Domnului.
Și nici un loc nu era mai potrivit decât Montana tinereților mele.
Era o lume cu roua încă depusă...
mai uimitoare și plină de posibilități decât orice am întâlnit de atunci încoace.
La naiba, deschide ușa!
Ce naiba se întâmplă?
- Unde mergeți? - Găini!
Dă-te mai încolo.
Dar totodată era o lume grea. Chiar și când eram copii...
am înțeles și admirat asta.
Și bineînțeles, a trebuit să o testăm.
Eu știam că sunt dur pentru că sângerasem în luptă.
Dă-i!
Nu fi laș! Haide!
Da, haide. Vrem să vedem sânge.
Paul era diferit.
Duritatea lui venea dintr-un loc secret lăuntric lui.
Pur și simplu știa că e mai dur decât oricine în viață.
Rugăciunea nu va fi spusă până când castronul nu e curat.
Omul a mâncat ovăzul Domnului de o mie de ani.
Nu e timpul ca un copil de 8 ani să schimbe tradiția.
Rugăciune.
Oh, Dumnezeule...
bogat în iertare, fie ca noi...
să avem parte de toate lucrurile bune pe care ni Le dăruiești.
Și de câte ori ne îndreptăm spre păcat călăuzeștene prin rugăciunea Ta.
Amin.
Norm, ce vrei să fii când te vei face mare?
Un preot, bănuiesc.
Sau un boxer profesionist.
Crezi că l-ai putea bate pe Jack Johnson?
Eu cred că ai putea. Aș paria pe asta.
- Tu ce vrei să fii? - Un pescar la musca profesionist.
- Nu există așa ceva. - Nu există?
Cred ca boxer.
Nu un preot?
În 1917, Primul Război Mondial a ajuns în Missoula...
luând cu el pe oricine încă în putere...
lăsând lemnele copiilor și bătrânii.
Și la 16 ani, mi-am făcut datoria...
și am început să lucrez pentru Serviciul Silvic U.S.
Era o viață între lemne și trudă...
cu oameni la fel de duri ca mânerele topoarelor...
și cu mai mulți versanți în toate direcțiile...
decât voi mai fi văzut vreodată.
Fiind prea tânar să mi se alăture...
Paul a luat slujba de salvamar la piscina municipală...
ca în timpul zilei sa privească fetele...
și seara să își cultive celălalt țel în viață: pescuitul.
" Be Thou my vision "
" O Lord of my heart "
" Naught be all else to me "
" Save that Thou art "
" Thou might press on "
" By day or by night "
" Waking or sleeping "
" Thy presence my light "
Predicatorule, grăbește-te.
Taci!
V-am mai spus vreodată cum suna un foc coborând un munte cu 60 de mile pe ora?
El și focurile lui de pădure.
Am o idee grozavă.
- Știu cum vom fi reținuți în istorie. - Cum?
Împrumutăm barca cu vâsle a bătrânului Seitert și ne dam drumul pe cascadă.
- Nu poți să iți dai drumul pe cascadă. - Poți încerca.
- Poți muri încercând. - Ne-ar înmormânta cu onoruri. Spune-i.
- Am fi regii din Missoula. - Am fi faimoși.
Toți v-ați vedea fotografiile în ziar.
Eu vreau să o fac. Vreau.
Vei muri. Nu.
- Hai să o facem. Haide. - Sunt cu tine.
Super.
Să mergem!
Iau eu vâslele.
A cui a fost ideea asta?
- În ce parte mergem, Pauly? - Pe aici.
Am nevoie de o femeie!
Isuse, Marie și Iosife!
Bine, vom merge mai sus.
Întoarce-o.
Haide, săriți înăuntru.
Haide. Încăpem toți.
Nu prea cred.
Bine. Doar eu, Norm și Chub.
Chiar, Pauly.
Deci suntem doar Macleans.
Aveți grijă!
Nu mergi până la capăt, Pauly.
- Vor trage la țărm. - Ne vedem în rai!
Vino înapoi puțin. Trebuie să îți zic ceva.
Ne vedem mai târziu, băieți!
Cârma la dreapta.
La dreapta. Ai grijă la dreapta.
- Vâslește în jur. - Dreapta!
Ai grijă! Pe dreapta.
Ține-te bine!
Oh, doamne.
Maclean!
Pauly!
Hei, Chub.
Ce naiba!
Nebunule!
- Sunteți în regulă? - Unde e--
Părinte, te simți bine?
Desigur.
Veți merge la biserică chiar azi și vă veți ruga pentru iertare.
Mama voastră a fost îngrijorată toată noaptea. Vați gândit la sufletul ei?
Dna. Campbell a sunat.
- Cine va dat barca? - Am împrumutat-o.
Împrumutat?
Băieți, ce ați făcut?
Veți munci pentru fiecare particică din valoarea ei.
Da, domnule.
Voi munci eu pentru ea. A fost ideea mea.
Ce pregătești?
Știi ce îți mai trebuie? Șuncă, brânză și sardine. Delicios.
- Nu vreau sardine. - Îți arăt eu.
Baieții for spune tuturor ceea ce am făcut.
Ar trebui să scriu un articol.
- "Macleans cuceresc cascadele." - Nu îmi plac sardinele.
Ar putea apărea în ziarul școlii.
Chub!
"Doamne, Pauly!"
- Ce panaramă! - Nu vreau deloc sardine!
Nu! Opriți-vă! Opriți-vă!
Ai lovit-o, nenorocitule!
Tu ai dat-o jos, cretinule!
- Nenorocitule! - Vă rog, am alunecat!
Doar am alunecat. Atât.
A fost singura dată...
când ne-am bătut.
Probabil mai apoi ne întrebam care dintre noi doi era mai dur.
Dar dacă întrebările copilăriei nu au un răspuns până la un anumit punct...
nu mai pot fi puse încă odată.
Și ne-am întors la starea noastră de spirit anterioară...
cum ne sugera și cuvântul bisericii.
Atunci am văzut ceva remarcabil.
Pentru prima dată, Paul a ieșit de sub instrucția tatalui meu...
într-un ritm propriu lui.
Amândoi sunt magnifici.
Aș spune că Dumnezeu ne-a binecuvântat pe toți azi.
Doar că a fost puțin mai atent cu mine.
Anul s-a sfârșit cu acceptarea mea în Colegiul Dartmouth.
Tata mi-a zis că pot să merg la orice colegiu în care am să intru.
Știam că nu câștigă mai mult de $1,800 pe an...
așa că oferta lui a fost mult mai importantă decât orice altceva în viața mea.
Dă tot cei mai bun.
Așa o să fac.
Îmbarcarea!
Norman!
Și în toamna anului 1919 m-am urcat în trenul Northern Pacific...
pentru o călătorie de 3,000 de mile spre est, spre necunoscut.
Pentru fiul unui preot din Montana, Dartmouth era mai mult decât o educație.
Era o revelație, expunându-mă la o lume la care aș fi ghicit doar.
Ca parte a doctoratului, mi se cerea să-i luminez pe noii sosiți...
asupra minunilor poeților Romantici.
Și deși nu îmi dădeam seama atunci...
predatul mi se potrivea.
Dar cel mai des stăteam în camera de cărți de joc a fraternității...
dădând lecții fraților în Poker de stradă.
În total, am petrecut șase ani la Dartmouth...
departe de casă aproape tot timpul.
Pe de altă parte, Paul a stat acasă pentru colegiu...
nevrând să părăsească peștele pe care încă nu îl prinsese.
După absolvire, și-a gasit o slujbă ca reporter pentru un ziar din Helena...
și s-a mutat în acel oraș...
legatura sa cu familia ajungând la fel ca a mea.
Abia în primăvara anului 1926...
m-am întors acasă.
Masa e în jumătate de oră, deci ai timp pentru o baie.
Ți se pare că sunt slab?
Ți se pare ca sunt bătrână?
Nu, tu arăți--
Aș fi vrut ca Paul să fie aici în seara asta. Lucrează până târziu.
Norman, vrei să intri puțin?
Îmi pare rău ca Paul nu va fi aici.
Viața unui ziarist.
Știi ca lui Paul îi place să--
Știu.
Stai jos.
La fel am auzit că--
Aud cam totul nu-i așa? Doamne ferește ca enoriașii mei să mă țină în ignoranță.
Da.
Poți paria că toată lumea de aici până la Helena știe detaliile educației tale.
Este o împlinire.
În ce scop vei folosi această împlinire?
- Mă gândesc la Serviciul Silvic. - Ca o carieră?
Nu. Pentru timpul verii.
Ca o pauză.
E o idee bună. Trupul hrănește mintea.
- La asta mă gândeam. - Și apoi?
Nu sunt sigur încă.
Ai avut timp șase ani ca să fii sigur.
Te-ai gândit la o diplomă mai avansată?
Legislație? Medicină?
Preoție?
Am depus acte pentru mai multe posturi de profesor.
- Chiar așa? - La nivel de colegiu. Nu știu răspunsul încă.
Nu, e devreme.
Ai predat deja la diferite clase, nu-i așa?
Da.
Și ai găsit această experiență reconfortantă?
Adică poți spune că asta e chemarea ta?
Chemarea mea?
Masa e gata, domnilor.
Dacă e așa de amuzant cum de eu nu râd? Da, s-au pișat în pantaloni.
- Paul Maclean? - Aici.
Regulii Minei Anaconda spun că nu sunt acordate pauze...
nici măcar pentru șefi, așa că stau acolo și se pișă în pantaloni.
- Ce e cu defunctul-- - George Masterson.
Iau eu văduva aia. Are 23 de ani și e construită ca--
- Tu iei Anaconda. - Eu o iau pe văduva îndurerată.
Dar eu sunt șeful, Maclean.
E bine după mine, șefule. Frate!
Uită-te la tine.
Băieți, acesta e fratele meu mai mare, profesorul.
Domnilor.
Stai jos.
- Mulțumesc că ai venit aseară. - Da, la naiba.
Îmi pare rău. Am vrut să fiu acolo.
Am vrut să îl aud pe bătrân zicând, "Norman, vii puțin în biroul meu, te rog?"
Doamne, profesorul.
Ar trebui să sărbătorim.
Puțin cam devreme pentru mine.
Estul te-a înmuiat.
Chiar așa?
Ai pescuit prin est?
Deloc.
Deloc?
Și ce zici? Big Blackfoot.
- Ești pregătit? - Da.
- Ia tu locul ăsta. E un loc bun. - Nu-i nimic. Mergi înainte.
E loc bun.
Prea încordat. Încearcă o aruncare.
Peștii sunt mult mai departe.
Un pic mai departe.
Arunc-o dea lunul curentului. Îi va da o bază mai bună și va adăuga distanță.
Doar ai ruginit. Doar atât.
A numit-o aruncarea umbrii...
ținând firul deasupra apei pentru un timp lung shi destul de jos...
pentru a ridica un curcubeu.
Și atunci am realizat că în timp ce am fost plecat...
fratele meu devenise un artist.
Și într-o zi antrenorul meu vine și mă întreabă, "Mac, cum ți-ar place să îl întâlnești pe...
John L. Sullivan?"
Acel John L. Sullivan, ultimul campion la lupta cu pumnii goi.
Doar atunci am știut că sunt acasă.
Stând pe treptele Bibliotecii Missoula din nou...
târziu noaptea, spunând povești acelorași baieți...
care au stat pe aceleași trepte și au ascultat de o mie de ori înainte.
Și care, în absența mea, deveniseră bărbați.
doar le va arata că lumea e plină de nemernici...
numărul înmulțindu-se cu cât te îndepărtezi de Missoula, Montana!
Amin!
De aceea trebuie să stai pe aici de acum înainte.
Unde e gargara?
Da, dă-o pe aici.
Toate fetele pe care trebuie să le cunoști vor fi la dansul de 4 Iulie...
fără mămicuța.
Ți-ai găsit o mică Sheba.
Domnilor, a fost amuzant.
Unde te duci?
O întâlnire amoroasă, Paul?
- Cu o masă de poker. - Ai văzut dacă au semne noi?
"Soțul dumneavoastră se poartă urât? Mormăie, e îngâmfat și aiurează?
Dă-i niște colonie Burma!"
- Unde se duce? - Lolo.
Lolo Hot Springs.
Fiind înapoi în biserica tatălui meu părea să facă totul complet.
Mai mult decât orice, am realizat că, cuvintele tatălui meu...
mă făceau să mă simt cel mai bine acasă.
În strălucirea amintirilor renăscute...
când toate sentimentele inimii sunt agitate...
ne amintim de cuvintele poetului care cântă...
"Înapoi, întoarce-te înapoi, O timp în zborul tău.
Întoarce-mă la copilarie...
doar pentru seara asta."
Recunoști pe cineva?
Ai fost plecat prea mult timp, fiule.
- Cine e ea? - Cine?
Acolo.
Oh, da?
O dragoste nebună?
Cine e ea?
Jessie Burns.
Din Wolf Creek. Fratele ei a fost la Hollywood.
Jessie Burns.
Ai vrea să dansăm?
Vrei să fii drăguț să ne aduci niște băuturi?
Jessie, cine e el?
- Poftim. - Mulțumesc.
Ești un salvator de vieți.
Ce neîndemânatică!
Trebuie să fiu atentă sau voi pierde tot fardul.
Fantoma de la Operă.
" Pack up all my care and woe "
" Here I go, singing low "
" Bye-bye, blackbird "
Știi l-am auzit pe Louis Armstrong cântând acest cântec odată...
într-un mic discurs în Greenwich Village, New York.
Chiar?
Cel mai bun jazz din lume. Jazz colorat, știi?
Adevăratul McCoy. Nu ca Paul Whiteman sau ca Kliquot Club Eskimos.
Mamei mele îi place Kliquot Club Eskimos.
Chiar așa?
Dansezi?
Da.
Să înceapă artificiile!
- Haideți. - Jessie, haide.
Am o idee minunată.
Ce lecție mai bună pentru fete decât o excursie la rezervație...
să învețe un mesaj adevărat creștin despre a dărui, nu crezi?
Organizez eu. Tu nu ridici un pai.
Mulțumesc. E o idee mult mai caritabilă decât am auzit în toți anii.
Știi că acei copii indieni nici nu au papuci? Ai nevoie de telefon?
- Nu, nu e nevoie. - Nu, ia-l.
- Dacă ai nevoie-- - Nu, am de lucru.
Alo, Dna. Hatcher.
Alo. Aș vrea--
E bine. Aș vrea--
Da, toți suntem bine.
Aș vrea cu reședința Burns din Wolt Creek, vă rog.
Da, știu că e distanță mare.
Mulțumesc.
Alo.
Jessie e acolo?
Sunt Norman Maclean, dar nu cred că ea--
Alo.
Nu, eu sunt cel care a adus bauturile.
Nu, nu am avut șansa. Începuseră artificiile.
Am vorbit despre muzică.
Și eu am spus că l-am auzit pe Louis Armstrong cântând acel--
Da, eu sunt.
Eram puțin nervos.
Deoarece...
pareai așa de je ne sais quoi.
Mă gândeam ca aș putea veni să ascult Kliquot Club Eskimos împreună cu mama ta.
Da.
Am sunat pentru că aș fi vrut să te mai văd.
Ce zici de Duminică?
8:00?
Ne vedem atunci.
Pa.
Hei, uite unde erau.
Frate!
Jessie, el e fratele meu mai mic Paul.
- Și ea e Monasita. - Mabel.
Intrăm?
- Ce zici, Pauly? - Murph.
- Predicatorule. - Predicator?
- Ce mai faci, Murph? - Mult timp. Mult timp.
Mă bucur să te văd.
Știi că regulile casei sunt la fel de bine ca mine, Paul.
Fără indieni. Punct.
Dar mie nu îmi plac regulile, Murph.
Nici eu.
Ce vrei să fac, Pauly?
Dă-ne o masă pentru patru.
- Ultima dată, Paul. - Salut, Judecătorule.
I-o vei plăti înapoi. Îmbată-te și dansează goală pe masă.
Și să îl pe nenorocit.
- Molly, draga mea. - Salut, Paul.
Au whisky bun aici. Chiar spală paharele.
Beși ceva?
Ce să fie? Jessie? Jessie.
Eu vreau un martini, Paul. Paul te cheamă?
Imediat. Ca de obicei pentru Norm. Gin și suc de prune.
Să fie dublu.
Scuză-mă.
Vreau și eu o băutură.
Whiskey, dublu.
Deci, ce faci acum, Mabel?
Vând momeală.
Știi ai cel mai frumos păr pe care l-am văzut până acum.
Ar trebui să îl strâng?
Nu, nici într-un milion de ani.
"Lumânarea arde la ambele capete.
Nu va arde toată noaptea.
Dar, ah, degetele mele, și oh, prietenii mei...
strălucește frumos în noapte."
E drăguț.
Ce zici de editorul meu, tipul zgârie brânză? Scuză-mă.
Mi-a luat povestea cu Anaconda. Sunt un reporter la The Bee.
- Știu. - Cum de știi?
Sunt faimos.
- Ziaristul pescar. - Știi că și el pescuiește?
- Credeam că toată lumea știe. - Ai fost plecat prea mult timp.
- Cred și eu asta. - Se pare că editorul meu--
- Tipul zgârie brânză. - Da, exact.
A primit telefoane. Fără nume, doar amenințări.
Amenințări adevărate?
E placut să știi că atingi un punct sensibil.
Ce au spus?
- Ce au spus? - Va trebui să tai din el ca să afli.
Chestii uzuale. "Baieții vor veni și îmi vor face o vizită."
"Iți vor potrivi o pereche de încălțări de ciment?"
"Exact."
Trebuie să dansez.
Ai grijă!
Wow!
Acum, The Muskrat Ramble.
Ai grijă!
Nu sunt la fel de bun ca fratele meu, dar îmi acorzi onoarea?
Mi-ar plăcea.
"Dragă Jessie, La fel cum luna stăruie un moment asupra amărăciunii...
înainte de a coborî în neant...
mintea mea e plina de cântece.
Ma regăsesc fredonând încet...
nu o melodie, ci altceva.
Altundeva.
O amintire.
Un câmp de iarbă unde nimeni nu păreaa fi în afară de o căprioară.
Și memoria este întărită de amintirea ta...
dansând în mâinile mele neîndemânatice.
Norman."
Da?
Ce s-a întâmplat?
E bine, Mamă. Cine e?
Sunt Norman Maclean.
Nu, nu trebuie eliberat pe cauțiune.
Are prieteni aici.
Doar uită-te la el și du-l acasă.
Ce a făcut?
A lovit un tip și acelui tip îi lipsec câțiva dinți.
De ce l-a lovit?
Aici spune, "O remarcă a fost adresată la adresa femeii Indiene cu care era."
Tipul a meritat-o.
În ultima vreme îl arestăm de prea multe ori.
Chiar așa?
În afară de asta, nu a plătit pentru jocul de poker de la Lolo.
Nu e sănătos să rămâi cu datorii la jocul ăsta la Lolo.
- E lovit? - Nu e lovit. Doar ca îi e rău.
Bea prea mult.
La Lolo, nu se bea prea mult.
Mai bine intri și îl iei pe fratele tău.
Sunt obosit și vreau să dorm
Doar ce am băut acum o oră
S-a dus direct la cap
Oricât aș rătăci
Pe pământ, pe mare sau spumă
Mă vei auzi cântând acest cântec
Arată-mi calea spre casă
Dacă ai nevoie de bani, Paul...
sau orice altceva, Vreau să știi că--
Casa ei e mai încolo de abator.
Pot să ajut.
Întoarce aici.
Ei bine, găinile nu au venit la cocoș încă, Al.
Nu-i rău.
Te simți bine?
- Clara, ăla era jeleul tău? - Da, era.
A fost minunat. Și el e Norman?
Da, el e. Da, suntem foarte mândri de el.
- E plăcut să te avem înapoi. - Mulțumesc.
Fiica ei e o frumusețe. Uite-o.
Douăzeci acum o săptămână. Și e deșteaptă foc.
Mr. Murchison, ce mai faceți?
Ce mai faceți?
- Foarte bine, mulțumesc. - Bine, bine.
- Și el e Paul? - Nu, el e Norman.
- Oh, Norman! Arăți bine. - Da. Nu-i așa că a crescut?
- Paul e aici. Haide. - Îmi pare rău, nu pot.
Merg să întâlnesc familia lui Jessie Burns. Fratele ei vine din California.
Eh, asta e.
- Întârzii. - Să aduci fata asta la cină?
Poate, Mamă.
Bine, bine!
Salut, Paul.
- Salut, Sam. Lasă-mă să împrumut asta. - Sigur. De ce nu?
- Salut, Tată. - Fiule.
Prima lovitură, o dă în bară.
Familia Burns aveau un magazin doar într-un singur oraș...
și tot rău o duceau.
El e Norman.
Ei erau Metodiști, pe care tatăl meu îi chema "Baptiști care puteau citi."
- Tată. - E o placere.
Ea e mama.
Mă bucur să te cunosc, Norman. Jessie îmi spune că ești un poet.
- Ești rudă cu ziaristul pescar? - El e fratele meu.
- Jessie spune că tocmai ai luat doctoratul. - Da.
Jessie a fost la universitate. Are aptitudini în--
Apărătoare de muște.
Știință, cred. Nu-i așa?
- S-a lăsat de școală. - Mătușă Sally!
Ar putea învăța de la tine. Mergi până la capăt.